Brumle Måseegg
2008-09-18 17:18:14 UTC
(Avvist av utdanningsnytts nettutgave)
Da jeg begynte i skolen var lærergjerningen et meget ettertraktet
yrke, godt betalt og med høy status. Og det var bare kremen av
artianerne som slapp inn på lærerskolene som det het den gangen.
Hvordan har vi havnet så ettertrykkelig i grøfta? Og er det mulig å
reise kjerringa igjen?
Den tiden var ikke alle lærene like. Det fantes ferske og
entusiastiske kolleger som koset seg bak kateteret, men ofte med
trang økonomi. Som gjerne tok på seg overtimer for ikke å snakke om
vikartimer. Og hadde man fremdeles litt arbeidslyst igjen så kunne
man ta på seg en godt betalt bistilling som samlingsstyrer. De aller
dyktigste og mest erfarne ble øvingslærere og sopte inn velfortjente
penger på å lære opp nye krefter. Men det fantes selvsagt også de som
var lut lei skolen, ofte uteble fra timene, sluntret unna med
arbeidet, og som bare så frem til pensjonsalderen. De benyttet seg
selvsagt ikke av mulighetene for ekstrainntekter.
Sakte men sikkert ble disse mulighetene forminsket og fjernet.
Samlingsstyrerjobbene ble stadig mindre attraktive, og gjerne avlønnet
med nedslag i leseplikt i stedet for med penger, vi ble nektet ta
overtimer og etterhvert forsvant også vikartimene. Var dette en
bevist politkk fra organisasjonenes side? Var det særlig
maktpåliggende å sørge for at ekstra innsats ikke skulle gi seg utslag
i lommeboka?
Særlig bittert var det å være dataansvarlig i Osloskolen. Opprinnelig
var godtgjørelsen stipulert ut fra 4 «balsaflåter» (TIKI-100
maskiner) pr. skole, men da byen pluselig fikk en god slump ekstra
skattekroner pga salget av en sjokoladefabrikk, ble maskinparkene
solid utvidet. Dette førte selvsagt til en god del ekstraarbeide for
oss. Men i og med at dette var likt for alle Osloskolene så gikk vi ut
fra at organisasjonene ville sørge for en brukbar kompensasjon. Jeg
fikk da også selv bekreftet telefonisk «Jada, vi er i full gang med
forhandlinger for dere»
Jotakk. Jeg husker ikke hvor mange år det gikk før vi fikk en slags
avtale, men der var det overhodet ikke snakk om tilbakevirkende kraft,
og slett ikke om penger. Vi fikk et nedslag i timetallet som
overhodet ikke var tilstrekkelig til å gjøre jobben. Og for sikkerhets
skyld – siden denne avtalen kom i stand midt i et skoleår så ville den
ikke begynne å gjelde før neste høst. For utbetaling av penger – nei,
fyda. Da måtte vi heller arbeide gratis til tross for at de nødvendig
midler alerede forelå på skolebudsjettet.
Aller mest smålig ble situasjonen da hjelpemiddelsentralene begynte
låne ut PC-er til trengende elever. Å frakte disse hjem til eleven,
pakke ut, koble opp og legge inn programvare, det ville man nødig
gjøre gratis. Dette begrep da også Skolesjefens kontor, og de fikk
raskt en avtale om at man skulle få 500 kroner pr. maskin for umaken.
Reaksjonen fra forbundet var rask og resolutt. Vi ble nektet å ha noe
som helst med elevenes hjemmemaskiner å gjøre.....
Komedien ble fullstendig rett før regjeringsskiftet 2001. Da gjaldt
det å få brukt opp de pengene som var bevilget til å styrke lærernes
økonomi. I hui og hast ble da det laget en avtale om at alle lærerne
under 55 år ble pålagt å undervise en time mer. En slik overtime som
altså det var for slitsomt å påta seg på frivillig basis.
Lønnskompesasjonen for denne obligatoriske overtimen var til og med
mindre enn om vi hadde fått lov til å ta på oss denne som vanlig
overtime.
For man fryktet det verste fra Clemets side. Og det slo til. De
dyktigste og mest energiske av lærene skulle få et par hundrelapper
mer å rutte med hver måned. En passende kompensasjon for at de da i
prinsippet skulle veilede sine kolleger slik at de også kunne
kvalifisere seg for opprykk ved neste korsvei.
Dette førte til et ramaskrik i lærerpampenes kretser. Tenk at
avlønning ikke bare skulle avhenge av utdannelse og ansennitet. Dette
var jo grusomt. En hatkampanje mot «trynetilleggene» ble satt i gang.
Og ettersom hele systemet i skolen går ut på å unngå at elever eller
lærere tilegner seg skadelig selvtillit, men lojalt holder seg til
«Jantelovens» bud, fikk denne solid oppsluttning. Og senere ble det
tydeligvis viktigere å rette opp lønnsforskjellene enn å belønne
dyktighet og ekstra innsats.
Likevel, det er godt kjent i resten av samfunnet at det er
kvalitetsforskjell på lærerne. Derfor vil det tvinge seg frem en mer
differensiert læreravlønning. Det er tragisk at dette motarbeides av
organisasjonene. Jeg stiller meg skeptisk til at det kan bli en
skikkelig opvurdering av lærergjerningen uten at de ikke bare godtar
individuelle kvalitetsvurderinger, men også bidrar aktivt til å finne
frem til de kriterier som bør benyttes.
Det bør også bli slutt på at ukvalifiserte personer får anledning til
å undervise i skolen. Det må overhodet ikke godtas slike tilsettinger
så fremt det er mulig å finne kvalifiserte lærere som er villige til å
ta overtimer. Og kortidsvikariater bør selvsagt også være forbeholdt
skolenes faste lærerstab.
Det er ikke bare lærenes organisasjoner som rynker på nesen av tanken
på at ekstra innsats skal gi seg utslag i lønningsposer. Det later til
å være en utbredt frykt blant fagforeningspamper for at voksne
mennesker skal ta på seg så meget arbeide at de blir overanstrengte.
Jeg lurer på om denne barnepikeholdningen er en av årsakene til at så
vidt mange fagorganiserte stemmer stikk i strid med sine
tillitsvalgtes anbefalinger.
Da jeg begynte i skolen var lærergjerningen et meget ettertraktet
yrke, godt betalt og med høy status. Og det var bare kremen av
artianerne som slapp inn på lærerskolene som det het den gangen.
Hvordan har vi havnet så ettertrykkelig i grøfta? Og er det mulig å
reise kjerringa igjen?
Den tiden var ikke alle lærene like. Det fantes ferske og
entusiastiske kolleger som koset seg bak kateteret, men ofte med
trang økonomi. Som gjerne tok på seg overtimer for ikke å snakke om
vikartimer. Og hadde man fremdeles litt arbeidslyst igjen så kunne
man ta på seg en godt betalt bistilling som samlingsstyrer. De aller
dyktigste og mest erfarne ble øvingslærere og sopte inn velfortjente
penger på å lære opp nye krefter. Men det fantes selvsagt også de som
var lut lei skolen, ofte uteble fra timene, sluntret unna med
arbeidet, og som bare så frem til pensjonsalderen. De benyttet seg
selvsagt ikke av mulighetene for ekstrainntekter.
Sakte men sikkert ble disse mulighetene forminsket og fjernet.
Samlingsstyrerjobbene ble stadig mindre attraktive, og gjerne avlønnet
med nedslag i leseplikt i stedet for med penger, vi ble nektet ta
overtimer og etterhvert forsvant også vikartimene. Var dette en
bevist politkk fra organisasjonenes side? Var det særlig
maktpåliggende å sørge for at ekstra innsats ikke skulle gi seg utslag
i lommeboka?
Særlig bittert var det å være dataansvarlig i Osloskolen. Opprinnelig
var godtgjørelsen stipulert ut fra 4 «balsaflåter» (TIKI-100
maskiner) pr. skole, men da byen pluselig fikk en god slump ekstra
skattekroner pga salget av en sjokoladefabrikk, ble maskinparkene
solid utvidet. Dette førte selvsagt til en god del ekstraarbeide for
oss. Men i og med at dette var likt for alle Osloskolene så gikk vi ut
fra at organisasjonene ville sørge for en brukbar kompensasjon. Jeg
fikk da også selv bekreftet telefonisk «Jada, vi er i full gang med
forhandlinger for dere»
Jotakk. Jeg husker ikke hvor mange år det gikk før vi fikk en slags
avtale, men der var det overhodet ikke snakk om tilbakevirkende kraft,
og slett ikke om penger. Vi fikk et nedslag i timetallet som
overhodet ikke var tilstrekkelig til å gjøre jobben. Og for sikkerhets
skyld – siden denne avtalen kom i stand midt i et skoleår så ville den
ikke begynne å gjelde før neste høst. For utbetaling av penger – nei,
fyda. Da måtte vi heller arbeide gratis til tross for at de nødvendig
midler alerede forelå på skolebudsjettet.
Aller mest smålig ble situasjonen da hjelpemiddelsentralene begynte
låne ut PC-er til trengende elever. Å frakte disse hjem til eleven,
pakke ut, koble opp og legge inn programvare, det ville man nødig
gjøre gratis. Dette begrep da også Skolesjefens kontor, og de fikk
raskt en avtale om at man skulle få 500 kroner pr. maskin for umaken.
Reaksjonen fra forbundet var rask og resolutt. Vi ble nektet å ha noe
som helst med elevenes hjemmemaskiner å gjøre.....
Komedien ble fullstendig rett før regjeringsskiftet 2001. Da gjaldt
det å få brukt opp de pengene som var bevilget til å styrke lærernes
økonomi. I hui og hast ble da det laget en avtale om at alle lærerne
under 55 år ble pålagt å undervise en time mer. En slik overtime som
altså det var for slitsomt å påta seg på frivillig basis.
Lønnskompesasjonen for denne obligatoriske overtimen var til og med
mindre enn om vi hadde fått lov til å ta på oss denne som vanlig
overtime.
For man fryktet det verste fra Clemets side. Og det slo til. De
dyktigste og mest energiske av lærene skulle få et par hundrelapper
mer å rutte med hver måned. En passende kompensasjon for at de da i
prinsippet skulle veilede sine kolleger slik at de også kunne
kvalifisere seg for opprykk ved neste korsvei.
Dette førte til et ramaskrik i lærerpampenes kretser. Tenk at
avlønning ikke bare skulle avhenge av utdannelse og ansennitet. Dette
var jo grusomt. En hatkampanje mot «trynetilleggene» ble satt i gang.
Og ettersom hele systemet i skolen går ut på å unngå at elever eller
lærere tilegner seg skadelig selvtillit, men lojalt holder seg til
«Jantelovens» bud, fikk denne solid oppsluttning. Og senere ble det
tydeligvis viktigere å rette opp lønnsforskjellene enn å belønne
dyktighet og ekstra innsats.
Likevel, det er godt kjent i resten av samfunnet at det er
kvalitetsforskjell på lærerne. Derfor vil det tvinge seg frem en mer
differensiert læreravlønning. Det er tragisk at dette motarbeides av
organisasjonene. Jeg stiller meg skeptisk til at det kan bli en
skikkelig opvurdering av lærergjerningen uten at de ikke bare godtar
individuelle kvalitetsvurderinger, men også bidrar aktivt til å finne
frem til de kriterier som bør benyttes.
Det bør også bli slutt på at ukvalifiserte personer får anledning til
å undervise i skolen. Det må overhodet ikke godtas slike tilsettinger
så fremt det er mulig å finne kvalifiserte lærere som er villige til å
ta overtimer. Og kortidsvikariater bør selvsagt også være forbeholdt
skolenes faste lærerstab.
Det er ikke bare lærenes organisasjoner som rynker på nesen av tanken
på at ekstra innsats skal gi seg utslag i lønningsposer. Det later til
å være en utbredt frykt blant fagforeningspamper for at voksne
mennesker skal ta på seg så meget arbeide at de blir overanstrengte.
Jeg lurer på om denne barnepikeholdningen er en av årsakene til at så
vidt mange fagorganiserte stemmer stikk i strid med sine
tillitsvalgtes anbefalinger.